![](images/gb.gif) |
Fredag, 19 Juli, 1996 -- Vandringsdag
Vi väcktes av väckarklockan som vi satt på 06:00. Under
den närmsta timmen gjorde vi oss i ordning för avresa tillbaka
upp till Örnredet via den roliga serpentinvägen. Vi lämnade
kvar vår packning i lägenheten så att vi skulle kunna
bära på lätta ryggsäckar innehållande bara
det nödvändigaste under vandringen till Kjeragsbolten. Vi ville
ju inte heller lämna en massa packning obevakat på motorcyklarna
under den tid det tog för vår vandring. Klockan 07:00 var vi
så redo att påbörja vandringen till Kjeragsbolten. Henrik
hängde på så vi var fyra som tillsammans skulle se om
vi orkade ta oss ända till "bolten". Det började gå
uppför ganska stadigt redan med en gång och det kändes
mer i benen än vad man kunde tro. Vi fick stanna och pusta ut ett
tag redan efter 10 minuter. Det såg dock inte så farligt ut
tyckte vi, vi var ju nästan uppe på den höjd
![Läcker vy...](images/96/3_posing_above_the_lysefjord.jpg)
Högt över Lysefjorden med dimman
liggande som ett lock över vattnet
|
|
|
Kjeragsbolten var så det skulle nog bli mest tal om en ganska lätt
vandring... trodde vi i alla fall. Snart nådde vi vad vi trodde var
"toppen", men vi blev tämligen psykiskt nedslagna då
vi insåg att vi nu hade en stor dalgång att korsa och vi var
tvungna att gå/klättra ner lika långt som vi hittills klättrat
upp, och sedan upp ännu högre igen på andra sidan dalen!
Det var på sina ställen rätt brant, så brant att dom
hade slagit in kättingar i berget så att man kunde dra sig själv
uppför (eller nedför). Vi kämpade på för att korsa
dalen och kom slutligen upp på nästa "topp". Och vad
fick vi se där... jäpp, ännu en dalgång! Det känns
rätt nedslående när man kämpar på uppför
och tror att man vunnit mark och snart har nått toppen för att
sedan se all den sträcka man klättrat upp tillintetgjord av en
dalgång så att man tvingas upprepa det hela. Efter denna andra
"svacka" och en tredje klättring uppför så började
underlaget äntligen plana ut och vi närmade oss bergskanten ner
mor Lysefjorden. Vi såg då att det låg en tät dimma
över fjorden, men vi hoppades att solen skulle få den att försvinna
innan vi var framme vid "bolten". Vi ville ju ha en så bra
utsikt som möjligt. Efter omkring två timmars vandring ömsom
klättring så var vi äntligen framme vid Kjeragsbolten. De
sista stegen innan man kan hoppa ut på stenblocket tvingas man gå
via en dryg meter bred avsats med lodrät klippvägg på ena
sidan och ett avgrundsstup
!["Titta inte ner, titta inte ner..."](images/96/stefan_at_kjerag.jpg)
Stefan med darrande ben på
Kjeragsbolten 1000 m.ö.h.
|
|
|
på anda. Gissa om man tryckte sig nära klippväggen! Väl
förbi detta sista "hinder" så hade man en lite större
avsats att ta sats från innan man hoppade ut på Kjeragsbolten.
En efter en hoppade vi med tungan rätt i mun ut på stenen...
om man halkade så kunde man se fram emot 1000 meters fritt fall. Dimman
låg dock kvar nedanför i fjorden, men tur var kanske det. Hade
man sett hela vägen ner så hade det nog varit betydligt mer skräckinjagande
än vad det redan var att hoppa ut på stenen. Vi tog dom obligatoriska
korten på var och en på stenen. Claes och jag roade oss också
med att testa om två personer kunde få plats på stenen
utan att falla av. Det kunde vi. :)
Vandringen tillbaka till Örnredet tog lika lång tid som vandringen
till Kjeragsbolten, det gick ju lika mycket upp som ner i vilken riktning
man än gick. På tillbakavägen så mötte vi flera
base jumpers som var på väg upp för att med dödsförakt
kasta sig ut för stupet. Bl.a så mötte vi ett Belgiskt
TV-team som skulle filma ett av dessa hopp. Innan vi var tillbaka i Lysebotn
så tyckte vi att det kunde vara en god idé att försöka
boka plats på färjan som skulle ta oss ut på Lysefjorden,
så via mobiltelefon ringde vi och kollade upp detta. Det visade
sig att om man åker motorcykel så behövs ingen bokning,
det är bara att ställa sig först i kön så lastar
dom på motorcyklarna först för att få plats med
så många som möjligt. Om man åker bil så
är det dock smart att ha en bokning innan man kommer till Lysebotn,
annars riskerar man att få vända tillbaka samma väg som
man kom. Färjan går bara två gånger per dag och
under semestertider är det många som vill åka med.
När vi kom tillbaka ner till Lysebotn så hämtade vi upp
vår packning och städade snabbt ur lägenheten innan vi
körde ner till färjeläget. Där hade kön till
färjan redan börjat forma sig, men vi åkte förbi
denna kö och parkerade alldeles bredvid där färjan skulle
lägga till. Snart kom färjan och vi körde på och
var strax på väg ut i fjorden. Vi gick upp på soldäcket
och det var då vi fick lösa biljett. 110 NOK för motorcykel
och passagerare, vilket var ganska dyrt jämfört med andra färjor,
men detta var inte bara en färja för att ta sig från punkt
A till B, det var mer av en sightseeingtrip. Under färdens gång
berättade en guide igenom högtalarsystemet om vad man kunde
se längs fjorden. Nästan direkt så lade sig färjan
i position så vi kunde se ett par basejumpers hoppa ut från
Kjerag (det Belgiska tv-teamet). Sett nerifrån så såg
det egentligen inte så högt ut, men när man såg
dom hoppa så insåg man den höga höjden. Man såg
en liten prick falla ner, och det tog 10 sekunder innan dom löste
ut
![600 m upp: Preikestolen](images/96/preikestolen_from_below.jpg)
Preikestolen sedd underifrån
|
|
|
fallskärmen, och då hade dom bara fallit en tredjedel av sträckan!
Så nog var det högt alltid. Andra saker man kunde se under den
2 timmar och 20 minuter långa färden var bl.a simmande sälar,
världens längsta trätrappa och framför allt Predikstolen,
eller Preikestolen på norska. Det är en klippa som skjuter ut
likt en predikstol, med vinkelräta kanter, 600 meter över vattenytan.
Dit kan man företa sig en vandring och få en otrolig utsikt över
Lysefjorden vid bra väder. Det var naturligtvis något som vi
hade planerat att göra, och som tur var så log vädrets makter
mot oss denna dag.
Runt halv fyra-tiden så var vi framme i Oanes på nordsidan vid
inloppet till Lysefjorden. Där åkte vi av färjan och satte
fart mot Preikestolen. Det tog bara runt 20 minuter innan vi var framme
vid parkeringen där vi var tvungna att stiga av våra motorcyklar
och fortsätta till fots. Enligt vad vi hade läst skulle vandringen
till Preikestolen ta runt två timmar och inte vara allt för svår.
Men det hade vi hört om Kjeragsbolten också, och den vandringen/klättringen
var betydligt jobbigare än vad vi trott. Det skulle visa sig vara ganska
stor skillnad på dessa båda vandringar. Medans vandringen till
Kjeragsbolten endast var markerad med rödmärkta stenar och gick
upp och ner över kal bergsterräng, så gick vandringen till
Preikestolen på en klart markerad led på lägre höjd
så omgivningarna var gröna och fina. Den här dagens andra
vandring skulle visa sig vara mindre jobbig även om den gick uppför
hela tiden. Ibland gick man på en regelrätt stig, men ibland
fick man mer eller mindre klättra uppför stora stenblock med hjälp
av både händer och fötter eller balansera sig förbi
trånga passager.
Efter nästan två timmar var vi framme. Det första jag
lade märke till då Preikestolens kvadratiska ovansida uppenbarade
sig var hur någon satt med benen dinglande på var sida om
ett av det båda hörnen! Eftersom detta var något jag
inte kunde tro mig göra själv så var det till att ta fram
kameran och ta ett bildbevis på hur galna/modiga folk kan vara.
![Wow!](images/96/preikestolen_first_sight.jpg)
|
![En magnifik syn](images/96/preikestolen_from_above.jpg)
Preikestolen 600 m över Lysefjorden
|
|
|
Vi gick ut på Preikestolen och ställde oss mitt på
och höll tummarna för att det hela inte skulle rasa ner i fjorden
600 meter längre ner. Under färjeturen genom Lysefjorden tidigare
på dagen hade det berättats om hur en bergssida längre
in i fjorden hade rasat ner och orsakat en stor svallvåg som sköljde
upp båtar och annat på andra sidan fjorden. Hade det hänt
en gång kunde det väl hända igen tyckte man. Och Preikestolen
såg ju som gjord ut för att rasa ner, och det gjorde ju inte
!["Hu vad högt!"](images/96/preikestolen_looking_down.jpg)
Claes och Niklas kikar ner över kanten
|
|
|
saken bättre när man såg en stor spricka rätt över
den kortsida som höll Preikestolen kvar i berget! Man ville ju inte
direkt inbjuda alla som var där till en stor hopp- och stampfest. Snart
så släppte dock den ovana känslan att vara så högt
upp på en utskjutande klippa utan några som helst skyddsräcken
och man började njuta av den oerhört vackra utsikt som bredde
ut sig. Man vågade också röra sig närmare ut mot kanten
och till slut så låg man ner på magen och tittade ut över
kanten ner mot Lysefjorden. Det sög rejält i magen kan tilläggas.
Här på Preikestolen stannade vi och njöt av utsikten och
det fina vädret i omkring en timma. Vi hade gärna stannat längre,
men vi hade en färja att passa. Vi hade morgondagen på oss att
ta oss tillbaka hem igen och vi var forfarande mycket långt hemmifrån,
så vi ville hinna en bit innan vi slog läger för natten.
När det var dags att gå tillbaka ner igen så hade emellertid
modet byggts
!["Titta inte ner, titta inte ner..."](images/96/preikestolen_stefan_on_corner.jpg)
Stefan på yttersta kanten
|
|
|
upp så pass mycket att jag ville prova på att sätta mig
över det där hörnet med benen dinglande ner mot avgrunden.
Det vore ju den ultimata känslan, mycket värre än känslan
att stå på Kjeragsbolten, för denna gången såg
man hela vägen ner, alla 600 meter ner till Lysefjordens vattenyta!
Så jag satte mig ner nära kanten och hasade mig ut och lade benen
på var sida om det klart definierade hörnet, gestikulerade till
dom andra att snabba på med att ta kort på mig, för hur
underbar utskikten än var och hur enorm känslan än var att
sitta så här på den yttersta kanten mot avgrunden, så
var känslan ännu större att just detta hörn skulle ge
vika för tyngden och rasa ner, så man ville inte stanna just
där längre än nödvändigt! En efter en så
satt också Niklas, Claes och Henrik där ute på hörnet
och säkert pirrade det lika mycket i magen på dom som det gjorde
på mig. :) Glada över att ha överlevt äventyret ute
på Preikestolen så skyndade vi tillbaka ner mot våra väntande
motorcyklar. Klättringen ner gick på en timma och tjugo minuter
och strax före klockan åtta var vi redo för avfärd
igen. Vi hade nu bara ca 15 minuter innan den färja vi ville med skulle
avgå, så vi fick stressa på lite. Vi sade farväl
till Henrik som skulle stanna för att campa i närheten och körde
sedan tillbaka mot Oanes där vi via färja skulle ta oss söderut
till Lauvvik. Vi hann precis med färjan.
Väl över på andra sidan fjorden gällde det nu att
få lite mat i magen samt att hitta någonstans att sova. Vi
körde söderut för att komma på den större E39'an
för fortsatt väg hem och vi höll hela tiden utkik efter
skyltar om campingplatser eller stugor. Efter ett tag så stannade
vi till vid en vägkrog för att äta kvällsmat utan
att ha sett en enda skylt om något lämpligt ställe att
slå läger på. Efter att ha ätit oss mätta så
fortsatte vi åt sydost på E39'an. Det började nu skymma
och vi började inse att vi troligtvis skulle tvingas att campa någonstans
ute i vildmarken, så vi svängde av den större vägen
in på den mindre väg 42 och började leta efter en lämplig
lägerplats. Efter att ha kört runt i området i ungefär
en halvtimma så hittade vi något som fick duga eftersom vi
gärna vill ha åtminstone lite dagsljus att slå upp tältet
i. Tältplatsen låg bara några få meter från
vägen alldeles vid början av vad som såg ut som en övervuxen
parkeringsficka. Vi drog oss lite in i vegetationen för att komma
lite längre bort från vägen och lite mer undanskymt. Sedan
parkerade vi hojarna och slog upp tältet i mellan dom. Klockan var
närmare midnatt innan vi var klara och det var nästan helt mörkt.
Vi kröp till kojs och hoppades på en god natts sömn...
men vi hade en känsla av att det inte skulle bli så mycket
sova av den natten. Vi hade rätt...
|